Autor: Jan Janda (janda[zavinac]razdva.cz)	Stáhnuto ze serveru: http://www.cesky-jazyk.cz

JAK SE STÁT HACKEREM?
(povídka)

Když se Josef Podlaha narodil, tak právě tisíce lidí po celém světě chytali na svých příjímačích první umělý radiový signál z vesmíru – byl to Sputnik. A jak k tomu vlastně došlo? Jeho děda byl zemědělec a k tomu si ve třicátých letech přivydělával na dráze. Nechalo se z toho docela slušně žít, a proto se mohl ve svých 27 letech oženit. Právě jeho budoucí žena byl ten kámen úrazu. Pravděpodobně měla někdy v minulosti pochybné předky, ale to v tomto případě není důležité. Její základní vlastností byla skutečnost, že se musela s každým hádat. Vlastně to byl její základní povahový rys. Někde hluboko ve svém nitru měla zokódováno, že je něco lepšího, a všichni okolo ní jsou vlasně blbci a zároveň její nepřátelé. Svým postojem si rozhádala všechny sousedy a vlastně o ničem jiném se neuměla bavit, než o tom, jak jsou všichni okolo ní blbí a hloupí. V praxi takové chování vypadá tak, že se soudí o kus zahrady, pole, les a zatoulanou sousedovic kočku obviní z vraždění a požírání dospělých králíků. 
Do tohoto prostředí se někdy na konci dvacátých let minulého století narodí jejich první syn, budoucí Pepíkův otec. Nejvíce povahových vlastností zdělil po své matce, ale protože byl mužského pohlaví, projevovalo se to jinak. Jaké bylo jeho dětství se neví, ale během druhé světové války si liboval v granátech, které našel po prchajících Němcích. V nedalekém kostele sloužil jeden čas i jako tzv. ministrant, čehož ovšem velmi rychle zanechal a později vstoupil do komunistické strany. Jak nejlépe vystihnout jeho povahu? Asi takto: když byl již starší a ženatý, začal z toho kouřit cigarety. Pak se mu narodil syn, se kterým si hrál opravdu svérazným způsobem. Když jeho synovi nebyl ještě ani rok, tak si jeho otec zapálil cigaretu a kouř mu foukal z blízkosti do obličeje tak dlouho, až se dítě začalo dusit. Měl z toho velkou zábavu a strašně se tím bavil. Když jeho syn z toho dostal černý kašel a strávil několik dní v nemocnici, přestěhoval se na půdu, protože tato nemoc je údajně nakažlivá. Po jeho návratu z nemocnice musel být jeho příbor uložen mimo dosah jeho syna a nebýt matky, tak dnes snad Pepík vůbec nežije, ale zase by bylo o jednoho hackera méně. 
Když jsem u jeho matky, podíváme se na její rod také trochu podrobněji. Zde se neobjevují žádné zrůdné vlastnosti, jako u jejího budoucího manžela. Vlastně to byla taková dobračka, která si nechala všechno líbit, což byla také možná chyba. 
Když byl Pepík větší, měl docela slušný život. Jeho otec se o něho příliš nezajímal, vlastně se o něho téměř nestaral. Když přišel z práce, tak pracoval v dílně, kde si otevřel lahvové pivo a "polibte mně všichni prdel". Tam bylo jeho království, do kterého nikdo z rodiny nesměl. 
Když Pepík dokončil střední školu a udělal maturitu, nastoupil ihned do práce. 
Sehnal si místo ve škodovce, kde opravoval tzv. "informační technologie". V té době se jednalo o východoněmecké robotrony, které více než počítač připomínaly textilní stroj. I velikost disket připomínala spíše podnos na oběd, který se používá v závodních jídelnách. Postupně se ovšem jejich rozměry zmenšovaly a kapacita naopak rostla. Tady pracoval asi 5 let a získal velkou praxi v oboru informačních technologií. Pak ovšem nastoupil na místo jeho vedoucího strašnej kretén, který ničemu nerozuměl a byl přitom strašně chytrej. 
Proto Pepík odešel pracovat ke konkurenční firmě s názvem České telekomunikace. Během jednoho roku tady zjistil velmi zajímavé praktiky. Ředitel tohoto podniku si nechával stavět od svých zaměstnanců rodinný domek, a to způsobem, který nemá u státního podniku obdoby. Vybral si jednoho vrchního mistra jako svého "stavbyvedoucího", který všechno organizoval v pracovní době. U podniku totiž pracovalo mnoho šikovných lidí, kteří ovládali spoustu řemesel. Nechá se tím hodně ušetřit, protože zaměstnanci jsou určitě méně finančně nároční, než nějaká soukromá firma. Navíc může využívat služebních aut, pracovní doby zaměstnanců a mnoho dalšího. Dělali to velmi chytře. Anténu na střechu mu vyrobil jeden starší pracovník, a to společně s trubkami, které vyráběl jako ochranu pro kabely na přejezdech. Je pochopitelné, že všichni zaměstnanci se těchto orgií nezůčastnili. Jednalo se o lidi, kteří chodili především do práce a nic jiného je nazajímalo. Měli dost svých starostí, takže se o bytovou problematiku svého šéfa příliš nezajímali. A to byla jejich chyba. Jednoho dne totiž přišel z vedení rozkaz, že je nutné snižovat stavy zaměstnanců. A tady byl kámen úrazu. Ti zaměstnanaci, kteří již dosáhli důchodového věku a podíleli se na stavbě rodinného sídla svého šéfa, ho začali vydírat. Předčasně do důchodu se některým z nich pochopitelně nechtělo, protože byli v dobré fyzické kondici. Ředitel se dostal do složité situace, protože domek si nechal pochopitelně stavět v pracovní době, a to kdyby se doneslo i na generální ředitelství, tak je z toho průser jako vrata. Navíc média také někdy zlobí, když navíc provoz podniku hradí všichni ze svých daní. Proto začal s několika věrnými organizovat různé akce, proti některým "měně aktivním" pracovníkům. I Pepík se mezi ně dostal. Jednou se stalo, že Josef onemocněl a byl asi dva měsíce doma. Hned jak přišel, tak mu jeho nadřízený řekl, že má jít do kanceláře ředitele. V kanceláři ho přivítal muž středního věku, který spíše než člověka připomínal vetřelce ze stejnojmeného filmu. Ředitel byl dobrý psycholog a snažil se toho využit a zatlačit svého protivníka do úzkých, a přinutit ho tak k odchodu z podniku. Jenže u Pepíka narazil. Pepíkovi bylo divné, že stejný nátlak nevyvíjel také na jiného pracovníka, který byl v té době v kriminále, protože rozšiřoval po celé republice rasistické materiály. Pak se ovšem dozvěděl, že to není možné, protože se také podílel na jeho stavbě. 
Pepík v té době pracoval jako "správce digitálních systémů" a na jeho místo se tlačilo několik "stavebníků". Jednoho dne byl Pepík vyslán zcela nepochopitelně na tzv. kurs vazačů. Vůbec tomu nerozuměl, protože nikdy nic podobného nedělal. Jeho nadřízený mu sdělil, že se chystá velká akce a budou se likvidovat sloupy vzdušného vedení a používat přitom jeřáb. On se toho údajně také zůčastní. Jestli má něco proti tomu, tak si může najít klidně jinou práci. Když se vrátil z kursu, připravili na něho malé překvapení. Úmyslně použili vadný tzv. vázací prostředek, což bylo povolené ocelové lano. Jenže v kursu dostal průkaz, podle kterého odpovídá za uvázaní břemene včetně použitých vázacích prostředků. Původně chtěli sice pouze způsobit pád cívky s optickým kabelem na zem, a tím jí poškodit, ale došlo k mnohem horší události. Cívka totiž pochopitelně spadla, ale na místě zabila jednoho "vojáka", který zde sloužil na náhradní vojenské službě. Tento případ pochopitelně nebyl prvním. Ještě předtím nějaký geniální vedoucí rozhodl, že pomocí měděných drátů a kladkostroje narovnají nakloněný strom, který ohrožoval vzdušné vedení. Při této operaci, kdy byly porušeny snad všechny zásady systému bezpečné práce, došli také ke zranění jedno z nich. Drát pochopitelně praskunul a utržený konec vázacího prostředku zasáhl "vojáka" do hlavy. Ten utrpěl lehký těžký otřes mozku a musel být převezen do nemocnice. Rána silně krvácela a šití bylo nevyhnutné. Jenže vychytralý vedoucí moc dobře věděl, že z toho bude pěkný průser, a proto ještě otřeseného pracovníka přinutil podepsat papír, že pouze upadl z vlastní nedbalosti. Něco ve stylu "buď to podepíšeš nebo tady chcípneš." 
Teď je dobré podívat se trochu podrobněji na tyto pracovníky, kteří tady "sloužili vlasti". Hlavní cíl se jim splnil, což je fakt - nešli na vojnu. Druhým cílem v pořadí bylo nepracovat někde v domově důchodců a umývat tam starým krabům prdele. Tady se měli celkem dobře, a to i po stránce finanční – brali totiž pět tisíc čistého. Chodili do práce jak se jim chtělo, spali v pracovní době a velmi často marodili. Prostě standardní chování normálního člověka. Přesto jeden z nich tvrdil, že na vojnu nešel proto, protože tam slouží i ženy. Údajně by nesnesl, kdyby mu nějaká kráva dělala velitelku. No vlastně na tom něco bude, protože kdyby takové množství žen v armádě bylo i za druhé světové války, tak Hitler ovládl celou planetu úplně bez problémů. Ono se to těm "emancipovaným bojovnicím" dnes vyplatí, protože do skutečné války, kde se bojuje "muž proti muži" by stejně nešly, ale penízky by určitě dostaly stejné, protože diskriminace žen v armádě je nezákonná. Proto raději zpět k Pepíkovi. 
V jeho případě spadla klec! V tomto případě ovšem neplatí staré známé pravidlo: kdo jinému jámu kope, sám do ní padá. Začal se pochopitelně hledat viník. První, co geniálního ředitele napadlo, bylo shodit vinu na Pepíka Podlahu. Pepík nejdříve nic nechápal, a proto si ho vychytralý ředitel zavolal k sobě, a začal na něho ideologicky působit. "Podívejte se, byl jste na školení, kde vám bylo jasně řečeno, že za volbu vázacích prostředků odpovídáte vy. Co k tomu můžete říci?" Pepík mlčel a nebyl schopen nijak reagovat. Nejraději by řekl "hovno". Ředitel proto pokračoval: "Policie začne pochopitelně celý případ vyšetřovat a z největší pravděpodobností vás obviní z nedbalosti, která měla za následek smrt." Pohlédl na pepíka a vítězoslavně se pousmál. Pepík se proto sebral a šel domů. V duchu si myslel, že to na něho všechno ušili, ale neměl proto žádné důkazy. 
Pepík také pochopitelně vlastnil počítač. Byla to kvalitní mašina s procesorem AMD o frekvenci 1800 MHz, který spolupracoval s pamětí o velikosti 256 MB a data ukládal na disk o velikosti 40 GB. Používal ho pro hraní her, prohlížení obrázků, občas si vytvořil vlastní video, a to všechno na Windows XP. Vlastně počítač používal tak, jak to slyšel a viděl z mnoha reklam, tedy tak, aby jeho výkon za necelý rok nestačil na nové aplikace, a byl nucen kupovat jiný stroj – přesně podle marketingové strategie IT firem. Jenže teď nastal zlom. Pepík začal hledat všechny prostředky, které by mu pomohly zvítězit v případné soudním sporu. Začala první fáze jeho dogitální války. V jeho počítači byl také modem, a na jeho stole ležel telefon. Potřebuje získat co nejvíce informací o bezpečnosti práce a podobných záležitostech. Také jména různých lidí nebudou k zahození. Rychle si nakonfiguroval modem pro připojení do celosvětové pavučiny a během pěti minut byl připojen. Naladil si stránky úřadu bezpečnosti práce a vyhledal nějaký kontaktní email. Pak si změnil nastavení poštovního klienta, a pod jiným jménem odeslal svůj příběh na tuto adresu. Nědělal si z toho žádné velké naděje, ale nic rozumnějšího ho v daném okamžiku nenapadlo. Prostě někomu potřeboval sdělit svůj osud a internet a jeho kontaktní emaily na mnoha stránkách jsou přímo ideální zpovědnicí. 
Pak ho napadlo zkusit si v prohlížeči naladit adresu svého zaměstnavatele. Podle skriptů poznal, že aplikace pracují nad systémem Windows NT, a proto zkusil jeden pokus, o kterém se dozvěděl v jedné hackerské konferenci. Trochu modifikoval adresu v příkazovém řádku prohlížeče, aby ze systému dostal informace, které by standardně dostat neměl. Zadal pár příkazů index serveru a na konci upraveného příkazu udělal tečku. Vzdálený systém si s tím neuměl poradit, a celý se z toho "posral". Ze sraček, které se objevily v okně jeho prohlížeče, poznal, že se jedná o binární soubor, z něhož se pochopitelně nic nedozvěděl. Potřebuje nějaký textový fail. Pak si na to vzpoměl! Kdysi si stáhnul z jednoho hackerskýho serveru program RedButom, pomocí kterých může zjistit jména sdílených zdrojů nebo si přečíst něco z registrů. Ale pak si uvědomí, že z toho nic nezjistí. Potřebuje najít v systému všechny textové soubory, nebo ty, které jdou otevřít například ve Wordu nebo v Excelu. Vrátí se tedy zpět k modifikování příkazového řádku a zkusí další fígl. Do určité časti složitého a dlouhého příkazu vloží středník a hned za něj příkaz Dir. Vzdálený systém opět zareagoval podivně a poslal Pepíkovi seznam všech souborů v systémovém adresáři. Prohlédl si několik souborů a uviděl jeden s názvem Maily.txt. Opět modifikoval příkazový řádek a obsah tohoto souboru se začal postupně objevovat v okně jeho prohlížeče. Byl velmi dlouhý a obsahoval stovky emailových adres. Okamžitě si obsah prohlížeče uložil do failu a hned začal studovat jeho obsah. A byl to opravdu kapitální úlovek! Objevil totiž seznam všech emailových adres, které se u firmy vyskytují včetně generálního ředitele, jeho náměstků atd. Ale to nebylo z daleka všechno. Na dalším řádku uviděl jejich telefonní číslo, bydliště, rodné číslo, jméno manželky a mnoho dalších osobních údajů. Fantastické! Hned si proto vyhledal svého ředitele a všechna data si opsal na kus papíru – pro jistotu. "Ale co s tím budu dělat?" začal nahlas přemýšlet. Zatím ho nic nenapadlo, ale časem něco určitě vymyslí. 
Mezitím ovšem události dostaly rychlý spád. Asi za čtrnáct dní po vraždě, kterou zosnoval jeho ředitel, mu přišlo předvolání k soudu. Jeho obhájkyně, kterou mu přidělili, byla mladá absolventka právnické fakulty UK, a pravděpodobně na ní přišla chuť se vdávat. Měla totiž extrémně krátkou sukni, takže když se posadila, její kalhotky vypadaly jako výkladní skříň. Protože nebyla příliš hezká, chtěla zbalit i Pepíka. Jenže když zjistila, že je nějakej divnej, ztranila o něho v tomto směru úplně zájem. Vlastně jí nezajímal vůbec a litovala, že jeho případ vzala. Chtěla se možná dobře vdát, udělat kariéru, a k tomu potřebovala obhajovat nějaký pořádný případ, nejlépe mediálně známý, který by jí pomohl k raketovému nárustu její popularity. Teď má soudit nějakého vola, který je navíc úplně blbej. 
Vlastně se jednalo o jednu z mnoho standardních, tzv. emancipovaných žen, které měly nadměrně vyvinuté řečové centrum v mozku, což ovšem způsobuje nedostatek tzv. vnitřní inteligence. V praxi to potom vypadá tak, že podobné ženě jede huba jako utržený trakař, prská kolem sebe a příliš jí nezajímají názory ostatních. Většina z nich se nechce vůbec vdát, stačí, když jim nějaký "trubec" udělá dítě. Starat se o dítě a ještě manželovi prát trenýrky, tak se již v dnešní době nenosí. 
Za několik dalších dní konečně začal soud s Josefem Podlahou. Když pepík vešel do soudní místnosti, neudělalo to na něho dobrý dojem. Za předsednickým stolem seděly samé ženy a nepřítomný pohled mladé zapisovatelky, která měla právě po velkém hospodském flámu, nevěstil pro Pepíka nic dobrého. Vlastně už bylo o jeho osudu předem rozhodnuto, protože předsedkyně senátu byla manželkou jeho ředitele, a proto bylo v jejím osobním zájmu případ rychle ukončit. I Pepík se smířil ze svým osudem, protože o úmyslně povoleném lanu, které způsobilo smrt člověka nic nevěděl, a proto o své vině nepochyboval. 
Průběh soudu tomu také odpovídal. Navíc, byl horký červencový den a v budově soudu nefungovala klimatizace, protože byla v rekonstrukci. Kvůli tomu musel být průběh líčení dokonce několikrát přerušen, protože příklepová vrtačka přehlušila i kladívko tlusté předsedkyně senátu. I obžalovaný Pepík Podlaha průběh líčení příliš nezdržoval, dokonce se ke svému "zločinu" vůbec ústně nevyjádřil – začal by totiž říkat kraviny a celá soudní síň by určitě propukla smíchy. Během hodiny soudkyně vynesla rozsudek: 2 roky nepodmíněně. Jeho "obhájkyně", která se jeho případu chtěla co nejrychleji zbavit, mu doporučila, aby se raději neodvolával, protože by mohl dopadnout ještě hůř. Jeho odsouzení pochopitelně přivítal také jeho ředitel, protože podle zákoníku práce ho již konečně může bez problémů propustit. 
Poslední úder kladívka v tlusté ruce soudkyně ukončil tu frašku. Ještě dlouho zněl v jeho uších tento zvuk a vyvolal v jeho duši podivné mrazení. Jak lehce a bez problémů byl odsouzen. A co když jsem nevinný? Proč záhadně zmizelo to lano? Proč ho vyšetřovatel policie neprozkoumal? Vždyť já vlastně nemám ještě ani průkaz vazače, protože jsem ještě neabsolvoval praktické zkoušky! Proč tady také není tzv. pověřená osoba, která u každého jeřábu odpovídá za bezpečný systém práce? Poprvé začal Pepík pochybovat o své vině, a dokonce také o společnosti, ve které žije, přestože si říká "demokratická". Jaký je vlastmě rozdíl mezi demokracií a totalitou? Jsou to pouze zaklínadla, která používají politici aby oblbli lidi. Když se totiž proti vám někdo spikne, tak je úplně jedno, jestli je demokracie nebo totalita. Možná, že jsou v kriminálech tisíce nevinných lidí, ale vědí to pouze oni. 
Pepík se vrátí domů a spusít počítač. Vlastně je to v současné chvíli jediný kamarád, který mu rozumí. Jeho počítačové domácí centrum se však poněkud nafouklo, protože obsahovalo již sedm počítačových skříní a tři monitory, což by již představovalo malé muzeum. Všechno se to tísnilo na malém prostoru, ale desktopy spolu s minitowery, které byly na sobě ekonomicky uspořádány, nezabíraly kupodivu příliž mnoho místa. Měl zde mašiny třídy 386, 486, AMDK5, klasické i MMX Pentia a pochopitelně také nejvýkonější mašinu s frekvencí 1800 MHz. Pepík měl totiž mnoho aplikací, které na strojích rychlejších než 233 MHz nefungovaly, a proto tolik různých počítačů. Podobně to bylo i s Linuxem a dokonce zjistil, že Windows 98 nefungují na procesorech rychlejších než 2 GHz. Ale zpět k jeho příběhu. Dostal chuť se někomu pomstít, ale jak to udělat? Není žádný terorista, a vlastně ani na to nemá povahu. Pak se náhle podíval na klávesnici svého počítače a v tu chvíli uviděl svou zbraň. Připojil se do celosvětové pavučiny a na příkazový řádek prohlížeče napsal adresu nejvyššího soudu. V příkazovém řádku uviděl PHP skripty a dostal šílený nápad. V jedné konferenci, kterou si pochopitelně archivuje, objevil návod, jak hledat chyby v těchto programech, které se provádějí na straně serveru. Vytvořil si k tomu jednoduchý formulář pro upload souborů, který používá tzv. metodu Post. Ten může zjednodušeně vypadat kupříkladu takto: 

<form action="upload.php4" method="post">
...
<input type="file" name="hack" />
...
<input type="submit" value="Poslat" />
</form> 

Pak ovšem systému poslal jako proměnnou ne soubor, ale textový řetězec, který definoval nějakou cestu k souboru na disku serveru. Vlastně teď nastal stejný stav, jako na systému s Windows NT – Pepík může přečíst jakýkoli soubor na disku, který je majetkem nejvyššího soudu. Pepík pak skenerem zjistil, že klasický průnik prostřednictvím nějakého portu nebude asi možný, a proto se zaměřil na "upload". Stačí k tomu formulář a chytře modifikovat příkazový řádek. Postupně si přečetl mnoho souborů na disku. Zpočátku dával přednost konfiguračním souborům, které se nacházejí v adresáři /etc. Zjistil tak konfiguraci systému a objevil naprosto šokující informaci. Původně sice klasický průnik vyloučil, ale nyní je všechno úplně jinak. Po důkladné analýze celého systému objevil totiž uživatele, který neměl nastavené žádné heslo, a navíc měl UID nula. Ten se sice jmenoval něco jako Pd45brH, takže to spíše připomínalo velmi kvalitní heslo, bez jehož znalosti prostě nemá nikdo šanci systém kompromitovat. Pepík objevil dokonale maskované zadní vrátka do systému, které mu umožní systém úplně ovládnout. Přístup přes Ssh byl povolen, takže není co řešit. Okamžitě tedy spustí tohoto klienta pro šifrovaný dálkový přístup, a za okamžik již může zadat libovolný příkaz vzdálenému operačnímu systému Linux. Vybere si jednu z mnoha svých ďábelských html stránek, které má připravené pro případ, že úspěšně napadne nějaký server, což se právě stalo. Stále se mu líbí logo legendárního česko-slovenského uskupení Czert, které představuje pohyblivou hlavu ďábla. Pod tento animovaný gif pouze napíše Czert is back, a přes rcp to tam prskne, podobně jako Neologic při hacku www.army.cz v roce 1996. Jeho hack ovšem nevyvolal v médiích téměř žádnou reakci, pouze český underground.cz se o tom krátce zmíníl v news. Druhý den admin vrátil vše do původního stavu, ale to nic nemění na tom, že Pepík má na krku další zločin. 
Když se Josef Podlaha vrátil z vězení, rychle si udělal vysokou školu (MFF UK), aby ho žádnej debil nemohl poslat k jeřábu nebo k jiné fyzické práci – způsobuje to jenom problémy...