Autor: proog (proog[zavinac]seznam.cz)	Stáhnuto ze serveru: http://www.cesky-jazyk.cz

INSPEKCE
(povídka)

"Použijeme ochranné pomůcky?" zeptal se Reaper.
Jeho spolujezdec Peter se obrátil a sebral ze zadního sedadla dvě masky s nejdokonalejším filtrem pro biologické riziko a ukázal je Johnovi.
"Taky tady mám plánek té budovy. Kluci z bezpečnostního říkali, že se tam pečou brouci. Potřebujeme se dostat k těmto dveřím," řekl a bodl prstem do plánku na displeji svého notebooku. "Musí to ale vypadat nenápadně! Jako kdybychom se tam dostali náhodou. Tady zatoč."
John tedy zpomalil a otočil volantem doprava. Sjeli na úzkou silnici pokrytou šedohnědým písečným prachem. Za nimi se poslušně zařadila kolona bílých vozidel označená černými symboly UN a irácký doprovod. Jakmile John odbočil, začali členové irácké delegace cosi nesrozumitelného hulákat do vysílaček. Tohle nebylo v plánu! Původně se mělo jet na letiště.
"Teď doleva!"
John tedy prudce zatočil na ještě užší silnici. Naskytl se jim pohled na areál, kam měli namířeno. Zajímala je nižší kovová budova bez oken. Brána byla ale zavřená. John odlehčil nohu z plynu.
"Nezpomaluj! Nikdo nás nemá právo zastavovat," křikl Peter.
Oslepilo je světlo reflektoru. Jeli dále. Ozvaly se rány. Kulky těsně minuly džíp. Prorazili bránu a prudce zastavili. Z budovy se k nim blížila vysoká postava v bílém plášti. Byla to žena. Dlouhé hnědé vlasy měla upravené do copu. Zpoza kulatých brýlí se na ně překvapeně dívala. Johnovi připadala povědomá. Po chvíli si vzpomněl. Byla to doktorka Mooserová. Mezinárodní světoběžnice. Narodila se v Rusku, žije v Ženevě a pracuje tam, kde platí. Hodně platí.
"Co se tady děje? Kdo jste?" otázala se.
"Jsme z inspekčního týmu Spojených národů. Děláme inspekci bez ohlášení. Co tady vlastně vyrábíte?" odpověděl pohotově Peter.
"Virové vakcíny. Ale tady už inspekce proběhla."
"Výborně. Jen se tady podíváme na pár věcí, odebereme nějaké vzorky a pojedeme."
Otočil se, sebral černý kufřík ze sedadla spolujezdce a rychle vyrazil směrem k budově. John nezůstával pozadu. Uvnitř to vypadalo jako v nerezovém bludišti. Všude samé trubky a bioreaktory. Peter zvolnil krok. Podle plánku věděl kam se má "nenápadně" ubírat. Zastavil se u jednoho reaktoru a sáhl na něj. "Kotel" měl teplotu shodnou s teplotou lidského těla. Vytáhl plastovou krabičku a otevřel ji. Vevnitř byla dřevěná tyčinka určená ke stěrům. Pokusil se setřít prach na kovovém uzávěru reaktoru.
"Piš. Vzorek číslo jedna - velký bioreaktor."
Pokračovali dále. Provedli ještě několik stěrů až došli k místu, které si Peter vyhlédl.
"Připrav se!" špitl směrem k Johnovi.
"3, 2, 1, teď," řekl si v duchu a prudce vzal za kliku neoznačených dveří. Nasadil si masku.
"Tam nemůžete! Tam je vstup zakázán!" vykřikla doktorka.
Peter byl v dekontaminační komoře. Poznal to pomocí nerezových sprch k chemickému ošetření gumových skafandrů. Naproti byly další dveře. Měly kulatou kliku podobnou těm v ponorce. Otočil jí a ozvalo se zasyčení gumového těsnění. Vstoupil do místnosti. Byly v ní dvě osoby. Jakmile vešel, uslyšel naftový motor jak zvyšuje obrátky. Rozhlížel se, kde by nejlépe mohl provést stěr. Nad hlavou se mu objevila skulina. Nacházel se na korbě nákladního auta. Spadl. Okamžitě k němu přistoupili oba muži. John, jak viděl, že to jeho kolega nezvládne, skočil do vozu a očima hledal nejlepší místo pro stěr. Nachystal si tyčinku. Musel provést stěr dřív, než se "skafandovaní" vzpamatují.
"Virové sklo!"
Nad ním se nacházela pootevřená lékárnička. Uvnitř byly podnosy s šestibokými hranoly virového skla. Urychleně k jednomu z nich přitiskl tyčinku. V tu chvíli ho popadli oba muži a vyhodili za Peterem z vozu.
"Mám, mám!" vykřikl a omdlel.