Autor: Pája delfínek (paja.firbulina[zavinac]seznam.cz)	Stáhnuto ze serveru: www.cesky-jazyk.cz

LUCIE BÍLÁ
(Muzikál Láska je láska; Překrásné vzpomínky mých kamarádek; úryvek z ‘Teď už vím, možné je všechno’)

MUZIKÁL LÁSKA JE LÁSKA (kritika)
LUCIE BÍLÁ SE ROZHODLA ZMĚNIT SVŮJ OSUD 

DNES MÁ PREMIÉRU MUZIKÁL ANTONÍNA PROCHÁZKY LÁSKA JE LÁSKA,KTERÝ PŘINESL ČESKÉ SLAVICI NEOBVYKLOU ROLI 

Na jevišti jako Johanka z Arku, královna Ginevra či čarodějnice Morgana umírala nebo prožívala prudkou vášeň, zradu a chuť msty. V novém crazy muzikálu dramatika Antonína Procházky Láska je láska čeká Lucii Bílou zcela nová úloha.Její hrdinka se jmenuje jen Ona a je to mladá žena velmi nespokojená se svým osudem. Proto se ho rozhodne zcela radikálně změnit: totiž začít rovnou tím, že ovlivní již život svých rodičů, zejména příliš bohémského tatínka.* 
Premiéra je dnes v Divadle Ta Fantastika, kde se muzikál bude hrát střídavě se starším titulem Excalibur nejméně do konce roku. 
Autorem muzikálu, který je složen z dvaadvaceti hitů Lucie Bílé, je úspěšný komediograf Antonín Procházka, který role v bláznivém příběhu napsal hercům přímo na tělo. Muzikál Láska je láska chce diváky především bavit. 
"V životě jsem se při zkoušení tak nenasmála. A při veřejných generálkách jsme si ověřili, že Procházkův muzikál funguje i na diváky," prohlašuje Lucie Bílá, pro kterou byla úloha hrdinky zvané Ona příjemným osvěžením. 
"Byl to však také obtížný úkol. Na začátku mám co hrát, protože se hádám s partnerem. Ale pak už přicházejí jen monology, kterými připravuji další situace. Jsem ten, kdo nahazuje míček, a to je strašně těžké," říká Bílá, která musí po celé představení zůstávat ve střehu.** 
"Musela jsem se naučit nejen svou roli, ale také text všech ostatních, abych mohla nahodit či vhodně reagovat, kdyby někomu role vypadla," vysvětluje. Přestože kostra příběhu je neměnná, zpěvačku baví, že má na jevišti prostor také pro improvizaci: "Například když někomu zazvoní mobil, můžu na to hned reagovat." *** 
S Procházkovým textem, který se podobá konverzační komedii, se však zpěvačka nejprve trápila. "Na začátku jsem si nadávala, že jsem se do toho pustila. Ještě těžší než humor udržet a správně načasovat byla přesná artikulace. Například větu ‚Opustila jsem svoje rodiče těsně před mým početím‘ jsem musela trénovat a ještě teď nevím, jestli bych ji zvládla říct rychle třikrát za sebou," říká Bílá. 
Na počátku zkoušek se dokonce roli pokoušela přepsat, tak jak se naučila při televizních pořadech Lucie na bílo, kde jí zprvu slova psal Karel Šíp, ale zpěvačka jen zřídka dokázala text reprodukovat bez vlastních úprav. 
"Tonda Procházka proti mým nápadům nic nenamítal. Bez ironie totiž říká, že herec ví vždycky všechno líp než autor, který hru píše u stolu a nemůže si být jist, že text bude na jevišti fungovat. Ale nakonec jsem se vždy pokorně vrátila k Procházkově libretu, protože ho napsal geniálně," tvrdí Bílá. 
Postava zvaná Ona je také zpěvačka a hvězda, ale chce se přepsat a změnit. Sama Bílá by v životě nic neměnila a za hvězdu se rozhodně nepovažuje. "Jsem zvědavá, jestli se v muzikálu pozná můj tatínek. Změnili jsme však jméno, aby to nebylo tak snadné," žertuje Bílá. **** 
Po zkušenosti s muzikálem Láska je láska, který obsahuje velkou dávku mluveného slova, se prý zpěvačka nebojí jakékoliv činoherní role. Zda však dojde na slibovanou osudovou ženu Nastasju Filipovnu v Dostojevského Idiotovi v brněnském Divadle na provázku, jasné není. 
"Ale rozhodně s režisérem Vladimírem Morávkem něco uděláme. Nabízel mi roli ve svém filmu Hrubeš a Mareš jsou kamarádi do deště, ale obsahovala mnoho postelových scén, na které nemám náturu. Chystáme se natočit filmovou verzi Excaliburu v produkci Michala Kocába a věřím, že časem dojde také na nějakou činohru," dodala Lucie Bílá.

(zdroj MF Dnes 28.2.2005) 

Mé poznámky z veřejné generálky 25.2.2005 
------------------------------------------------------------

* Ona(slavná hvězda) náhodou vytrhne z deníku stranu na které je zaznamenán rok života.Těsně před tím jí On přeje k 35. narozeninám. 
Po vytrhnutí strany přijde On a přeje jí k 34.narozeninám a Ona na to:Miláčku,ale mě je 35.On:Jiné hvězdy si léta ubírají a ona si je přidává. 
Zjistí,že když neovlivní život svých rodičů,nemůže ovlivnit důkladně svůj život.Objeví v rekvizitách Životopisy otců dramatických postav a mezi nimi i životopis svého otce.Pustí se do díla a mění svou minulost a dovídá se nepředstavitelné okamžiky z otcova života.Nakonec není slavná,nikdo ji nezná jak si přála,ale spokojená není.Zjišťuje,že své rodiče opustila těsně před svým početím,a tudíž nemusí existovat.Je taková jací lidé už nejsou.Ze sobecké,žárlivé egocentrické vegetariánky,kterou v mládí pokousala krůta se stala hodná a milá naivka. 

**To je pravda všichni jsme byli mrtví smíchy každou chvilku a vepředu na jevišti se pořádně nic nedělo a my se váleli smíchy a Lucka musela zůstat vážná,i když se jednou neudržela. 

***Ano takhle Lucka improvizala,ale jednou když v sále zazvonil telefon,tak Lucka řekla k nám dovákům:Prosím vypněte si ty mobilní telefony.A režisér na ni:Luci,ale to zvoní tobě na scéně.A než k němu doběhla,telefon zvonit přestal. 

****Na Franta Zaňák 

Byla to zkouška,tudíž ještě pár drobných chybiček bylo:chyba v hlasitosti,světle...a pár přebreptů. 

VSUVKA:Představení už mělo začít a zezadu zpoza opony se ozvalo:Stando mě tady nesvítí žárovčička.Ještě Láska je láska nezačala a my se už bavili.Během 10 minut žárovčička byla vyměněná a představení mohlo začít!

PŘEKRÁSNÉ VZPOMÍNKY MÝCH KAMARÁDEK (vypravování)
V době, kdy jsem s Luckou (Bílou) zažila své první největší setkání, mi bylo 19, ale protože jsem se nikdy s Luckou nesetkala (vlastně jednou, když se mi podepisovala v Ta Fantastice po pořadu Večeře s Lucií, ale to nepočítám). Pamatuju si, jak se mi strašně i při věku 19 klepal hlas, byla jsem nervózní a tak trochu roztržitá.
Česka televize měla natáčet v Kolínskem divadle Silvestr 2001. Když jsem zjistila, ze má krom jiných, jako například L.Vondráčková, H.Vondráčková, Korn, M.Dejdar... vystupovat i Lucka, neváhala jsem a koupila jsem si lístek. Měla jsem to štěstí, že měli ještě jedno volné místo ve druhé řade.
Na ten den jsem se strašně moc těšila, vůbec jsem nepočítala s tím, že bych se dostala k Lucce. Ale i přes to jsem si pro Lucku připravila dárek (plnou krabičku knoflíku).
V den D jsme rychle přiběhle ze školy, abych se stihla připravit. Natáčení sice začínalo až ve čtyři, ale já se do divadla vydala o hodinu a půl dříve. Mám totiž do divadla volný přístup zadním vchodem, který vede do zákulisí a k šatnám. Doufala jsem totiž, že bych mohla "ulovit" pár autogramů a snad dát Lucce i dárek.
Když jsem tam přišla, slyšela jsem, jak Lucka zkouší na jevišti a tak jsem se rozhodla počkat. Mezitím, než Lucka dozkoušela, jsem získala několik podpisů. A málem jsem si nevšimla, že už skončila. Podařilo se mi ji zastavit na schodech, dala jsem jí dárek a zeptala jsem se, jestli by se mi nemohla podepsat do alba, které je plné fotek a článků o ní. Jenže se spěchala upravit na natáčení, a tak jsem se smutně obrátila směrem ke vchodu do divadla, abych si mohla jít sednout. JENŽE najednou za sebou slyším: "Počkej, ty perleťový knoflíky jsou nádherný, dívej se na slavíka, budu je mít našitý na šatech! A po natáčení se za mnou stav v šatně!" V tu chvíli jsem nevěřila svým uším.
A tak jsem tedy šla. Chvíli jsem čekala ještě s pár lidma, než nás Lucka pustí dovnitř. Zkoušela si totiž nové šaty na Lucii na bílo (takové ty sytě oranžové). Chvíle trvala asi 30 minut, ale na rozdíl od těch ostatních jsem čekat vydržela. Dokonce než odešli, začali sprostě nadávat.
Několikrát za mnou byl Honza Revai, abych měla strpení.
Dokonce jsem Lucku v nových šatech viděla, šla se na sebe podívat do zrcadla, které bylo ve foyeru. Moc jí to slušelo, ačkoliv jí se pořád něco na těch šatech nezdálo.
Po dlouhém čekání mě dovnitř pustila paní Rochová.
Lucka se divila, že mám v čekání výdrž. Ale kdo by neměl, že?
S Luckou jsem se vyfotila, ukázala jsem jí své album, za které mě pochválila a děkovala, že se o ní tak hezky starám a sbírám články, ačkoliv jsem tam měla dvě chyby. Zapomněla jsem si tam uvést jednu pohádku, ve které účinkovala a MissAriel jsem měla napsáno špatně.
Pak mi nabídla, že mi do alba přispěje fotkou. A tak jsem dostala fotku, kde je s Lunetikama. Povídali jsme si, co dělám, co ona chystá a taky mi ukazovala fotky z Lucie na bílo, ze kterých bohužel nebylo nic poznat - prý je fotila Helena Dostálová, lucka na všech byla jedna velká šmouha.
Ale čeho si nejvíc cením je to, že mi ukázala fotky Filípka. Kdyby jste slyšeli, jak je komentovala: "No není rozkošnej, ten je roztomilej, viď?"
Z povídání a prohlížení nás vyrušil telefon. Nejdřív ho vzal Honza Revai, že prý volala máma. A tak jí Lucka volala na zpět. Poté mě Lucka poprosila, že se se mnou povídá sice pěkně (což mně vůbec nepřišlo, zdálo se mi, že jsem zbrklá a tak), ale že se potřebuje připravit na večerní natáčení. A tak jsem se rozloučila. A když už jsem byla skoro mezi dveřmi, lucka mě zastavila a prý, že mi dá něco na památku. Dostala jsem řetízek s přívěškem slona. Nejdříve jsem to nechtěla příjmout, to přece nemůžu...ale nakonec jsem si ho vzala.
Ten večer jsem byla nejšťastnější člověk.
Řetízek jsem do nedávna téměř pořád nosila. Ale bohužel je už dost zničený.
Lída 
***
Dna 18.5.2001 som sa po prvykrat vo svojom zivote dostala na koncert Lucky Bilej,na ktorom okrem nej spievali aj Hana Zagorova a Palo Habera.Vzdy som si myslela,ze dostat sa na koncert takej hviezdy je nemozne,pretoze u nas sa na jej koncerty listky nikdy nepredavali a o koncerte som sa aj tak vzdy dopocula az po nom.A konecne sa mi to splnilo... 
Samozrejme,na koncert som meskala.Do Nitry ma viezol ocino,prisli sme presne 18.30=zaciatok koncertu a zistili sme,ze nevieme,kde je sportova hala!Kym sme ju nasli,preslo asi 15 minut.Bola som zufala...Nastastie,nemeskala som len ja,ale aj Lucka a este mnoho dalsich ludi.Potom vsak prisiel problem.Nemala som si kam sadnut.Vsetky dobre miesta uz boli obsadene.Aspon som si to myslela.Tak som sa vybrala na balkon.Dostala som sa tam dost zvlastnym sposobom-cez ochranku!Az neskor som zistila,ze mam asi najlepsi flek zo vsetkych!Sice bol predo mnou jeden velky reflektor a bola som dost naboku,ale bola som zo vsetkych ludi najblizsie k Lucke.Rovno nad nou.A mala som este jednu vyhodu,o ktorej sa mi ani nesnivalo.Cez ten balkon totiz Lucka prechadzala na javisko!Bolo to neuveritelne,prvykrat na Luckinom koncerte a vidim ju meter pred sebou...Presla okolo a usmiala sa na mna:)V ten vecer spievala perfektne,naozaj bola vo forme.Vacsinou spievala skladby z albumu Hvezdy jako hvezdy,dalej Ave Maria,Pie Jesu-duet s Palom Haberom,Most pres minulost,Jsi muj pan,Tiche Gloria a mnohe dalsie,na ktore si teraz nespomeniem.Bolo to super...Zrazu som za sebou zbadala nejaku zenu s poharikom v ruke.Bola velmi podozriva,pretoze stala vzadu,akoby na Lucku vobec nebola zvedava...A vsetci ludia na balkone po nej pozerali,to bolo cudne.Az potom mi doslo,o koho ide.Bola to Hana Zagorova,ktoru som dovtedy vobec nepoznala!Po chvili sa postavila vedla mna a povedala:"Je skvela,ze jo?"Prikyvla som a ked som sa spamatala zo soku a nazbierala som odvahu,spytala som sa jej,ci bude po koncerte aj autogramiada.Povedala,ze asi ano a zasnene sa zadivala na Lucku.Myslim,ze ju ma fakt velmi rada.Potom sa zrazu strhla a isla rovno ku schodom pri balkone.O chvilu mala ist na javisko.V momente,ked sa postavila na prvy schod,zasvietil na nu reflektor a niektori ludia zacali tlieskat(preto len niektori,lebo ostatni pocuvali Lucku).Bola taka zlata,ked sa snazila tvarit nenapadne...:)Postavila sa za taku stenu vedla javiska a cakala.No a hadajte,kto za tu stenu videl?Samozrejme,ze ja a dalsich par ludi na balkone.Videla som,ako sa Hanka tesne pred prichodom na javisko prezehnala a hodila do seba panaka:)Bola som z toho uplne mimo.Jediny,kto ma na koncerte trochu sklamal,bol Palo Habera.Spieval sice perfektne,ale bol dost neosobny a nepristupny,akoby si svojich fanusikov nevazil...Myslim,ze ani nedaval autogramy.Ked prisiel zaver,bolo mi velmi luto,ze sa to uz konci.Pocas pridavkov sme sa skoro vsetci "nasackovali" pod podium,aby sme boli co najblizsie pri Lucke.Ochrankari potom vytvorili koridor od javiska az ku dveram do satne a Lucka neuveritelne rychlo prefrcala prec.Nevedela som,co sa bude diat dalej.Bola som ako omamena a len som sa obzerala a sledovala,co sa robi.Vsimla som si,ze medzi divakmi plakalo dieta.Asi chcelo podpis od Lucky.No a vsimli si ho aj ti spravni ludia,pretoze o chvilu ho nejaka pani zacala utesovat a jeho mame povedala,nech pockaju pri hlavnom vchode,lebo Lucka tam bude davat autogramy.Mala som obrovske stastie,ze som to pocula,pretoze nikomu inemu to uz nepovedala.Tak som sa tam rychlo rozbehla.Postavila som sa ku schodom a cakala som.Asi po 15 minutach prisla Luckina asistentka oznamit,ze Lucku boli hlava,takze dolu nepride,ale mame jej dat knihy a CD a ona ich vezme podpisat.Ake stastie,ze som si tu knihu vzala so sebou!Nebol to osud...?Ked nam ich doniesla naspat podpisane,viaceri odisli.Ale ja som si povedala,ze ked sa mi podarilo dostat sa az sem,tak si na Lucku pockam.Velmi som jej chcela povedat aspon par slov.Bolo zaujimave sledovat pracu ochrankarov.Stala som hned vedla jedneho a videla som,ako sa cez neho snazili ludia dostat hore,prehovarali ho,klamali,ze tam maju rodinu (lebo tam boli kancelarie zamestnancov sp.haly),ale nedal sa.Pustil len jednu rodinu.Potom sa diali vtipne veci.Snazili sa nas odtial odlakat zaujimavym sposobom.Asi 2krat prisla dolu nejaka pani "nenapadne" povedat ochrankarom,aby posilnili strazenie pri zadnom vychode,lebo tam uz zacinaju nosit veci do preparkovaneho auta a hlavne,aby tam nikoho nepustili.Pri tych slovach sa,samozrejme, pozerala na fanusikov.Cudujem sa,ze jej niektori naleteli.Asi si nevsimli,ze zhora sa kazdu chvilu chodil niekto pozerat,ci nas je uz menej.Ked sa im zdalo,ze ano,isli po Lucku.A ja som sa ochrankara spytala,ci by som jej nieco mohla dat.A on,ze co.Povedala som,ze jej chcem dat jeden darcek-prekvapenie.A on mi povedal,ze jej ho dat nemozem!Ja som si,samozrejme,pomyslela svoje:)A potom prisiel najkrasi zazitok...Ked som v dialke zbadala Luckinu hlavu (spoznala som ju podla vlasov:),"muzi v ciernom" spozorneli a isli smerom k fanusikom.A mna si vobec nevsimli!Nechali ma stat rovno pri schodoch,takze to vyzeralo akoby robili ochranku mne a nie Lucke:) A ona isla rovno oproti mne.Pozerala sa do zeme a tvarila sa ,ze nikoho nevidi.Ked som ju oslovila,"prekvapene" zdvihla oci zo zeme,usmiala sa a povedala:"Ano?" 
"Ja by som vam chcela nieco dat.Toto by som chcela poslat do Motolu."A vytiahla som svoje prve vlastnorucne zarobene peniaze. 
"Jezismaria,to si schovej!Ja vim,ze to myslis dobre,ale ja ted s nima nejsem v kontaktu...Radsi za to kup darek a udelej nekomu radost.Jsi moc hodna,ze chces pomoct..."povedala a so slzami v ociach ma POHLADILA po lici.Vtedy uz aj mne vyhrkli slzicky.Bolo to neuveritelne dojimave a krasne.Potom sa zacala ostatnym podpisovat a fotit sa s nimi a ja som este stale bola vedla nej.A medzi mnou a ostatnymi stali ochrankari:)Nedalo mi to a spytala som sa jej:"Nemohla by som si s vami obcas pisat cez e-mail?" 
"No vis..." 
"Ja viem,nemate cas..." 
"To ne,ja to totiz ani neumim.Ja doma mam internet i e-mail,ale to je na mne moc slozity.Ale na svi strance mam i takovou adresu,na kterou mi muzes psat..."To uz stala pri aute.Rozdala posledne podisy,odpovedala na posledne otazky fanusikov,usmiala sa a nasadla do auta.Aka nahoda,nasi parkovali hned vedla a to ani netusili,ze ten Mercedes patri Lucke.A ja tiez nie.Ocino bol velmi zlaty.Ked videl,aka som z Lucky nadsena a videl,ze nastupuje do vedlajsieho auta,zaradil sa za nu...Bola super,do poslednej chvile mavala cez otvorene okno ludom.Pocula som,ako este pred dverami niekomu hovorila,ze ide do hotela Zlaty klucik,ja som isla k babke.Tym istym smerom.A teraz prislo nieco,pri com sa mi uz uplne rozbuchalo srdce od radosti.Isli sme vedla seba v dvojprudovke asi 5 minut,kym odbocili k hotelu a cely cas sme si s Luckou kyvali.Dokonca aj ked telefonovala!Ona sa vlastne celych 5 minut venovala len mne!Ja viem,ze tam uz nikto iny nebol,ale mohla sa tvarit,ze ma nevidi,mohla raz zakyvat a otocit sa,mohli nas predbehnut,ale ona to nespravila a ja aj vdaka tomu na ten skvely vecer,po ktorom som sa 2 tyzdne nevedela spamatat,spominam ako na jeden z najkrajsich...
Monika. 
***
Keď som mala asi 11 rokov, všimla som si, že v Čechách majú úžasnú speváčku, ktorá zaspieva všetko a že ju ľudia majú radi. Keď mamina dostala CD Hvezdy jako hvezdy, začala som to počúvať a keď z telky nahrala koncert s Karlom Gottom, sedela som pri ňom viac ako ona. K Lucke a k jej hudbe ma priviedla mama, a som jej za to vďačná. Keď som mala trinásť, prišla prvá možnosť vidieť Lucku naživo na koncerte. Na žilinský koncert som išla s maminou a pamätám si ho dodnes. Pamätám si, ako za obrovského potlesku prišla Lucka na pódium a zaskočil ma nielen jej hlas, ale aj ona samotná. Až vtedy som si všimla, aká je milá, vtipná, ako stvára blbosti, robí grimasy a ako miluje ľudí, svoje publikum. Po koncerte sme boli za ňou v šatni, bolo tam strašne veľa ľudí, každý s ňou chcel hovoriť, každý ju fotil a chválil. Mala som obrovskú trému. Ja, obyčajný človek, sa mám postaviť pred túto hviezdu a dokonca niečo pred ňou povedať. No keď som prišla na rad, Lucka, prekvapilo ma, aká je strašne nízka, sa iba usmievala a bola taká strašne milá, že som mala pocit, že bola jedným z nás, čo sme tam stáli. No a od vtedy ma to drží. Asi pred dvoma rokmi mala koncert v malom divadle u nás. Lístok stál 1000 korún a aj keď som našich prosila, že sa vzdám čohokoľvek, nedostala som sa tam. Ale takú príležitosť som si predsa nemohla nechať ujsť, a tak som sa tam vybrala aspoň pred koncertom pre podpis knihy. Bola som poriadne nervózna a čakala som asi dve hodiny. Ale oplatilo sa. Keď Lucka prišla, vyšla von pracovníčka divadla a chcela ju zaviesť dnu. Stála som tam s ďalšími 3 ľudmi a keď nás videla, začala nás vyhadzovať s tým, že to nie je nijaká podpisová akcia. Ale Lucka si ju nevšímala, dala nám autogramy a bola milá a usmiata ako vždy. Mala som z toho veľkú radosť. Dnes si nenechám ujsť nijakú príležitosť vidieť Lucku naživo. Už veľa rokov je pre mňa ako speváčka aj ako človek nenahraditeľná. Z jej skladieb cítiť, že sú spievané srdcom a že robí to, čo ju skutočne baví. Keď som smutná a mám zlú náladu, jej hudba ma upokojuje a prináša mi radosť. Jej hlas ma fascinuje, pretože sa v ňom dá objaviť vždy niečo nové. A ako človeku jej vďačím za veľa. Jej životná cesta je pre mňa dôkazom, že nič nie je nemožné. Všetko to, čím prešla, z nej urobilo veľmi silného človeka a páči sa mi jej pohľad na život, to, ako si dokáže vážiť ľudí a všetko, čo jej osud dáva. Pre mňa je veľmi múdrym človekom, pretože často hovorí veľmi jednoduché veci, na ktoré sme my ostatní už dávno zabudli. Napríklad, že sa stačí na niekoho usmiať, a deň bude oveľa krajší alebo že štastie je prežitie jedného obyčajného dňa. Nedá sa povedať, aký zážitok s ňou bol pre mňa ten najkrajší. Stretla som sa s ňou niekoľko krát a zakaždým to bolo trochu iné, ale vždy sa presviedčam, že je to výnimočný človek, akých je dnes naozaj málo. Každé stretnutie a každý koncert je pre mňa zážitkom, na ktorý nezabudnem. Ale myslím si, že ten najväčší zážitok ma ešte len čaká. 
Zuzka

TEĎ UŽ TO VÍM, MOŽNÉ JE VŠECHNO (úryvek)
1.kapitola-DĚLEJ JAKO JÁ(místo úvodu) 

Za tři měsíce se musím naučit dýchat jejich vzduch.Sedím v proslulém obýváku u krbu,sice funkčního,ale v tomto podnebí spíše pro parádu.Francouzkým oknem otevřeným dokořán,ode zdi ke zdi,vybíhá obývák na terasu a do zahrady zarostlé dřevinami a grapefruitovými stromy.Za terasou je vidět sladkovodní bazén bublající protiproudy,za ním dětské "plivátko",kde se zrovna čvachtá a hlasitě u toho výská Filípek.Zeleným paloučkem se zahrada povlovně svažuje k moři.Do něj vybíhá a láme vlny protáhlé molo,u kterého kotví naše motorová jachta.Aniž bych se zvedla z gauče,dohlédnu na neširoký půliv,pes který se klene zvedací můstek spojující náš Hroší ostrov s Floridským poloostrovem.Na vzdáleném obzoru nad střechami Lantany a Palm Beach v modravém kouřmu spíše tuším,než rozeznávám rozpité obrysy mrakodrapů americké pevniny. 
Nádhera je to až neskutečná,vyumělkovaná,řekla bych kýčovitá,kdyby to nebyl můj dům,moje druhá,americká adresa.Ty se nepřirozeně ostré barvy,směsice hluboké modři a zlatvého jasu,znám z reklam na fotografické filmy.Má tohle být reklama na můj dům,na mého muže,na Filípka nebo snad na mne? 
Za tři měsíce mám se prý rozpomenout na celý svůj život.To se vydavateli snadno řekne:rozpomeň se na minulost,a honem!Ne že by můj život byl mimořádně chudý na zážitky,bylo tam všeho vrchovatě:bídy a hojnosti,ponížení a slávy,hladového kručení v břiše a blití z přežranosti,pocitu úspěchu a bezedného zoufalství,kdy jeden nevidí důvod,proč dál žít.Bývala jsem pokořná a vítězná,málověrná a skálopevná,lenošivá a pracovitá,větroplašná a cílevědomá,nešťastná jak šafářův dvoreček a zářící štěstím,které bych mohla rozdávat na potkání,brutálně znásilněna a zbožně milována,náladová a pohodová.Zažila jsem všechny stavy,které se za půlku lidského života dají zakusit.To všechno jsou ale pocity,kdežto ode mne jsou očekávány zábavné a úchvatné příběhy. 
Mé stáří je přiměřené vzhledu a samo o sobě neopravňuje k memoárové literatuře.Ale jsem po uši zadlužená-dlužím svým fanouškům odpovědi na řadu otázek.V poslední době se kolem mého jména nakupilo mnoho zpola pravdivých a zcela nepravdivých historek,legend a nových pověstí českých.Tu a tam slyším o sobě hrůzné zvěsti,ze kterých se i silným náturám ztuhne krev v žilách.Jak se má normální člověk dozvědět,je-li na tom či o nom šprochu pravdy trochu?Jsem skutečně léčená alkoholička,jak se někde pokoutně šušká?Jsem známá nynfomanka,před níž musí muži utíkat na stromy?Nechala jsem kouření,abych měla vyšší hlas a tak potupila konkurenci?Odřekla jsem muzikálové nabídky kvůli zdravotním potížím,nebo spíše proto,že mi Václav Klaus zakázal účast na jiných akcích než na těch pro ODS?Skutečně podvádím s Klusem svého muže a Lívii?Producíruji se na charitativních večercích,abych se zviditelnila?Nechávám si vyplatit v zákulisí to,co jsem na jevišti věnovala na dobročinnost? 
Na tyto a další otázky nestačí říct ne,musím jasně popsat,jak to tedy doopravdy je,a udělat to musím tak,aby to každý pochopil,aby text nebyl nesrozumitelný a jalový,aby těžkopádně neseděl na zadku,aby byl svižný,energický a veselý,jako když mluvím s vámi z jeviště nebo obrazovky. 
Moje snad úplně nejzazší vzpomínka:máti mě vede za ruku ze školky,kam mě nevzaly pro neposednost a hlučnost.Co tzeď se mnou,nezbedou?Maminka musí přece denně do práce,někdo mě asi bude muset hlídat.Ach jo,nebudeš to mít v životě lehké,děvče!Mám v sobě podivný a nepatřičný pocit hrdosti:ten rozruch je kvůlimně,je to sice nepříjemnost a rodičovská starost,ale jsem to asi důležitý človíček,když jsem to zapříčinila já.Na příběh to ovšem nevydá,navíc hned po téhle epizodě se v paměti rozevírá velká černý díra,ver které nenahmatávám zhola nic,čeho bych se chytila.A tak místo neplodného vzpomínání maně odpovídám na dramatickou gestikulaci,kterou se Petr od mola již drahnou chvíli snaží na sebe upozornit a připomenout tak,že je čas na pravidelnou hodinu mořského potápění. 
V těchto šířkách pod vodní hladinou je svět stejně pestrobarevný jako v ní,stejně čistý,čerstvě natřený.Pro mne,která v mrtvých pramenech Vltavy vidět mrskat maximálně tak nějaké střevlenebo mřenky,je každá tropická rybka závojnatkou,jak je znám z akvárií v čínských restaurací.I když jednou jsem pod vodou zahlédla obrovského žraloka,jak loví v pobřežních mělčinách.Měla jsem nahnáno a ječela jsem,jak umí ječet žena.Potom jsem si řekla,že i ten žralok byl jak malovaný:oblý a čisťounký. 
Potápím se do nevelkých hloubek a nejde mi to,jak bych chtěla:mám nepříjemný stísněnosti a klaustrofobie.Raději bych neměla na očích potápěčské brýle,které tühnou gumou stahující lebku,a v ústech šnorchla-dýchací trubici,která,jak se zdá,dýchání jen překáží.Petr ale neztrácí se mnou božskou trpělivost,znovu a znovu shovívavě vysvětluje,jak na to,a podle toho,jak mě oslovuje,je už zase o deset let zpátky,ve své americké minulosti."Honey,"slyším a zní mi to podobně, "dělej jako já!"-slyším a zní mi to definitivně povědomě. 

2.kapitola-ŠKVÁROVNA 

"Hani,"slyším, "dělej jako já!"To maminka mne učí ručním pracím:háčkování,pletení,štěpování,paličkování.Dělám to s nadšením,nepotřebuji žádné donucování,baví mě to.Sedám si k šití každou volnou chvilku,šiju oblečky na panenky nebo přišívám korálkové očičko mému medvídkovi Péťovi,háčkuji krajkové dečky,že už je nemáme kam dát.Cítím se skoro dospělá,ač je mi teprv sedm nebo osm,mám pevné povědomí,že žiji,jak se žít má,jak žijí holky dvojčata ze sousedovic rodiny Formánků,jak žije Maruška Pechová,Ivetka Monhartová a jak se ti všichni krásní prostí lidé jmenovali,které nosím pořád v hlavě. Vyrůstala jsem v domě,kterému se v Otvovicích říkalo Škvárovna-asi proto,že vnitřní dvůr byl vysypán škvárou.Dům byl starý,sand z dob dělnických kolonií,pavlačový do účka,bez vody a záchodů.Na záchod se chodilo v zimě v létě na dvůr,kde vedle králíkaren nad žumpou byla vztyčená dřevěná bouda,u které nezřídka ve všem spěchu jste mohli natrefit přešlapujícího souseda čekajícího,až na něho dojde řada.Pro vodu se chodilo k pumpě,takže koupání bylo spíše kolektivní,o víkendech.Vykoupanou a zabalenou do staré deky nesl mě tatínek na ramenou do našeho poschodí a já jsem se do chůze houpala a prožívala intenzivní pocit štěstí. 
Tatínek,byl,a vlastně je,dobrák od kosti,ale dobrák svým způsobem,v jádru-navenek ovšem spíše moruos.Připomínal postavičku Mrzouta ze Šmoulů.Měla jsem doma docela přísný režim,v om večer jsem musela do postele,abych nezvlčila.Táta byl hrozně nahlas,hřmotně klel kvůli každé prkotině a ani pro ránu nechodil daleko,i když přece jen si spíš ulevil tím hromováním než mlácením.Mne to nějak zvlášť nevadilo,a i teď ,když se na to dívám s odstupem let,nevím,co bych té tátově výchově vytkla.Gábina Osvaldová,moje textařka a přítelkyně,to nechápe:"Nerozumím,jak můžeš mluvit o tátovi tak dobře,když tžě pořád mlátil?"Jenže on mě nemlátil,on trestal a po každém potrestání vznikal nárok na projev matčiny lásky.Maminka pohladila,pofoukala bebíčko,uchlácholila navztekaného otce a svět byl opět v pořádku.Byl to přehledný a krásný svět,kde mě na našem dvoře občas honil sousedovic beran,kde u potoka v aleji starých nádherných stromů jsme k Vánocům nasbírali někdy i košík ořechů. 
A v tom krásném a přehledném světě můj život měl jasný cíl a pevný jízdní řád,byl nalinkován jak školní sešit.V Otvovicích vyrostu a vyučím se švadlenou,vezmu si místního kluka,porodím párek dětí,budu jim nadávat do harantů,po druhém porodu definitivně ztloustnu,a když budu mít kliku,nebudu muset tahat manžela po večerech z hospody.V rámci tohoto minimálního programu jsem si v nejodvážnějších snech dovolovala drobné úpravy:budu snad tak šikovná,že si otevřu krejčovský salon a místní otvovická honorace si u mne bude objednávat modes robes.A za muže si vezmu samozřejmě Jardu,mounesmrtelnou lásku od první do páté třídy.Láska to byla zcela nevinná,Jarda mi pořád nosil psaníčka a nechával dárečky na školní lavici.Úchvatný zážitek:hrajeme si na slepou bábu,Jarda se mě poslepu dotkne tak,jak by se s otevřenýma očima neodvážil,a já to místečko jeho doteku cítím snad až do dalších prázdnin. 
Byl tu ještě starší brácha a toho jsem zbožňovala.Když si šel k tátovi pro trest za nějakou klukovinu,vždycky jsem sedla u otcovi těžké dlaně dříve,abych schytala první,nejpádnější ránu.Brácha se ovšem za mne před kamarády děsně styděl,neznal se ke mně a klackovitě si strkal ruce do kapes,na moje nesčetné otázky nemonstrativně neodpovídal jako,že se s holkama nebaví,jsou vosk.Já jsem se nezlobila,poskakovala jsem kolem něho jak oddaný vrabčáček a byla jsem pyšná,že mám správného bráchu,který se mě přece jen určitě zastane,kdyby něco. 
Za to doma o samotě byl brácha úplně jiný a bezvadný:vyprávěl mi nekonečné a většinou dobrodružné příběhy,v nichž vystupoval v roli velkých neživých předmětů."Jsem pirátská loď,"křičel a naznačoval rukama ostrou příď, "plachty na stěžeň!",a na loktech napínal nad hlavou plátěnou košili.Přicmrndávala jsem u toho,znázorňovala menší pomocné doplňky a spokojeně si cucala palec.Ale pirátská loď nečekaně ztroskotala na ostrých rozích matčina šicího stroje a záchranný člun,který jsem hrála já,měl konečně nastoupit do děje,zjistil bratr ke své nelibosti,že uprostřed toho celého mumraje už nějakou chvíli sladce spím. 
Hotovým pohádkovým dědečkem byl pro mne děda Karel Kokoška.Babiček jsem si moc neužila,ale děda Karel byl milionový.Než šel do důchodu,dělal zedníka,ale v mých očích byl typickým prvorepublikovým měšťanostou-slušným domkářem nebo možná drobným živnostníkem.Oblečen byl,jak se kdysi říkalo, "chudě,leč čistě":pod sakem měl vestičku s hodinkami v kapse,na hlavě širák,který si občas oklepal o koleno.V jeho rodině bylo přechlapováno,obě dvě dcery-moje máma a tetička-měly samé syny,byla jsem jeho jediná vnučka,takže se ve mně viděl.Tušila jsem v něm jakusi hlubší lidskou moudrost a teď už vím,že skutečně moudrý byl.I když ve svém životě kromě trhacích pouťových kalendářů toho moc nepřečetl,před smrtí nechal mamince ruku napsaný seznam životních pouček,jakýchsi pravidel,kterých se mádržet.I dnes,když se na to dívám,říkám si v duchu "to je pesně ono"!Děda věřil v pevný řád věcí.Kolikrát jsem byla v životě zmatená,ztracená a nešťastná právě proto,že mi chyběla tato víra.Vzpomínám si na příběh,v němž tuším hlubší postoj a povahovou celivost,jen to neumím naformulovat.Děda Karel si jednou uřízl na cirkulálce dva prsty.Obvázal pahýly kapesníkem a vydal se do města vyhledat lékaře."Pan felčar se mě ptal,"vypravoval,když se vrátil domů se zafačovanou rukou a kroutil hlavou, "kam,že jsem dal ty odřezky prstů?Kam,kam!Hodil jsem je psovi,ať má svátek.Přece těm prstům nebudu vypravovat funus!" 
Smrt dědečka Karla mi připadala stejně nespravedlivá,jako osud králíčka Zrzečka,kterého jsem chovla v králíkarně na dvorku.Chodila jsem k potoku pro koňský šťovík a díval se,jak stříhá ušima,když mu vyprávím něco důvěrného-a pusa se mi nezavřela od rána a do večera.Když jsem se jednou vrátila z pionýrského tábora,naši mi ho udělali na smetaně... 
Dětství v Otvovicích,když to tak sečtu a podtrhnu,nemělo chybu a ani škola mě zvlášť neotravovala.Obec je to malinká,možná stovka čísel,kostelík a na dva tucty farníků a škola pětitřídka,kde jedna učitelka připadala na tři třídy.Seděli jsme všichni poromadě jak v jednotřídce,souška Krejzová,ač strašně hodná a snaživá,na nás nestačila,a tak si každý dělal,co chtěl.Na učivo se mne radši neptejte:jediné,co si pamatuji-jak jsem se těšila na psaníčko od Jardy,doma z kredence kradla cucavé bonbony a rozdávala je po třídě kamarádkám.Z celého školního roku jsem se těšila pouze na státní svátky a různé slavnostní sešlosti k důležitým výročím.To byla moje chvíle,protože úča Krejzová velmi brzy zjistila,že se tento věčně poskakující a cosi pípající vrabčáček dá hezky zapojit.Moje první veřejné vystoupení bylo hned v první třídě- na Mezinárodní den žen jsem zpívala "Černé oči,jděte spát".Od té doby nebylo otvovické slavnosti,na které bych nezajišťovala kulturní vložku.Záhy se také projevila moje skrytá vada-naprostá nechopnost zpívat ve sboru.Sborový zpěv mi způsobil fyzickou bolest,bolelo mě,že všichni zpívají na jedno brdo.Vždycky jsem se snažila zbytek sboru překřičet,být za každou cenu slyšet,až nade mnou učitelé zlomili hůl,vystrčili mě dopředu a dovolili mi sólově zpívat.U toho zůstalo,a i dnes,když se v hospodě začne sborově hulákat,jdu pryč nebo mlčky trpím.Je to divný,ale takový už jsem prokletý sólista. 
Hudební zázemí,kterého se mi dostalo v dětství dostalo,bylo jednoduché jak celý život v Otvovicích. 
Vím,že mým miláčkem byla Věra Špinarová,obdivuji dodnes její sytý temný hlas,prozrazující plnokrevnou vášnivou ženskou bytost.Táta ji měl rád,občas si ji pouštěl z předpotopního kotoučového magneťáku,pouštěl si hodně Smokies a ABBA a Bee Gees a tím jsem odkojena,to cítím víc než třeba Beatles.Vím,že je to chudé a bůh ví jaké ještě,jenže to vím až teď. 
Nikdy jsem si nuznost a skromnost našich poměrů neuvědomovala,a že byly skromné!Táta dělal v místní sklárně zámečníka,máma v domově důchoců,kde ji pro vlídnost a laskavost ji měli všichni rádi,ale každou korunu jsme museli obracet na dlani dvakrát."Naše finanční situace,"s oblibou opakoval otec, "není nijak zajímavá."Banán mi maminka koupila,jedině,když jsem byla nemocná,pacholík jsem dostala jednou týdně.I přesto jsem nikdy netrpěla pocitem chudoby,neměla jsem s čím srovnávat,neměla jsem dojem,že se dá žít jinak.Byli jsme taková správná vesnická rodina,která nepochybovala o tom,že způsob života daný nám do vínku je jediný přirozený,který umíme žít."Řemesla se drž,holka,"pokyvoval hlavou otec,když jsem zálibně pozoroval,jak zacházím s jehlou a náprstkem, "řemeslem se vždycky uživíš.Vždyť ty,Haničko,nemáš ani na piškvorky."Proto nebyla v mém dětství žádná angličtina,žádný bílý sport,žádný klavír,žádné výjimečné a krásné věci.Moje pocity krásy a štěstí se vztahovaly k věcem prachobyčejným.Otvovice jsou půl hodiny jízdy od Prahy,ale i ta s nám zdála ležet dál než Patagonie.Tam,v hlavním městě,za každým rohem číhalo na našince nebezpečí,tam se to hemžilo zlými a nevyzpytatelnými lidmi,tam se odehrávaly děje televizních inscenací,tam zpíval boží Karel Gott.Nikdy jsem neměla pocit,že bych do toho zazrcadlí chtěla patřit,a kdyby mi tehdy někdo řekl,že jednou budu,sáhla bych mu na čelo,jestli neblouzní-bylo to prostě za obzorem mé představivosti. 
Teď už vím,že možné je všechno.Představa veškerého pozemského blahobytu byla pro mne spojena s domácností mé kralupské tetičky.Teta bydlela v poschoďové vilce,která mi připadala přepychová,na dvoře košatý strom vlašských ořechů,v bytě mezi jinými věcičkami mě vždy fascinovala secesní soška,přesněji dvousoší:muž a žena hrající tenis na travnatém dvorci.V té sošce byla pro mne zakleta celá nedosažitelná krása světa.Vloni k narozeninám jsem ji dostala od tety darem. 
Když mi někdo dnes naznačí,že jsem pěkná ženská,v duchu se musím usmát.Byla jsem neobyčejně ošklivé káčátko,černé kruhy pod očima,prostě takové cikáně ostříhané nakrátko na kluka.U prací,které jsem nesnášela,ale stejně musela dělat-jako mytí nádobí,uklízení nebo drhnutí schodů-jsem umíněně snila o tom,jak jednou budu velká,budu mít dlouhé vlasy po pás,a když vstoupím do místnosti,každý se za mnou otočí a každý mě hned pozná.Záviděla jsem Popelce její pohádku. 
Snila jsem o tom,jak jednoukoupím tátovi pořádné auto a velký dům.Ten dům bude plný nádherných sošek a dvoře bude růst košatý ořešák.Táta si auto hrozně přál,měli jsme prastarou oktávku oktávku z třetí ruky,pod kterou více ležel,než se v ní vozil.Nikdy nezapomenu na den,když jsem mu k šedesátinám darovala nový vůz,který měl na kapotě mašličkou připevněnou kytici.Táta s nedůvěřivým bručením nakoukl dovnitř,kde že je ten slavný dárek?A když jsem mu řekla,že dárek není ve voze,že dárek je sám vůz,chytil se za hlavu,pak za srdce a vyhrkly mu slzy.Brečel jako malé děcko a mně se mohlo rozkočit srdce.Když jsem mu koupila dům,už nebrečel.Věděl,že je možné všechno. 

3.kapitola-OSTRŮVEK 

Na poprvé se mi na Floridu vůbec nechtělo.Děsilo mě poyšlení,že na celé tři měsíce vypadnu z toho mého kolotoče závazků,koncertů,smluv,roztočených desek a filmů,muzikálových představení.Měla jsem pocit,že až se za čtvrt roku vrátím,nikdo mě nepozná,že se tady semele něco podstatného a já u toho nebudu,zmeškám to a už se nikdy nechytnu.V té době jsem den co den,někdy i dvakrát,zpívala v muzikálu Dracula a ten Dracula a Palác kultury,to byl celý svět,nic důležitějšího jsem si neuměla přestavit.A najednou-bác ho!sedím v letadle,a jak se tomu všemu vzdaluji,celý ten Palác kultury začíná být takhle malinkatý.Co Palác kultury-celé Česko začíná být takhle titěrné a ve srovnání s oceánem sotva rozeznatelné. 
Prvních 14 dní se chovám asi nesnesitelně,Petra hrozně otravuji,nic mi není po chuti a po rozumu,kvůli každé maličkosti se vztekám jako pominutá.Zažívám muka feťáka,který má absťák-a on to absťák svým způsoben je.To,co mi schází,není sláva ani potlesk,ale celý ten mumraj a maglajs,ze kterého se skládá moje práce.V Praze žiji jak pérko natažené nadoraz.Když mám večer koncert,tak jsem nastartovaná už od rána,počínaje prvním nahodilým chodcem,kterého zastavím ve městě:"Prosím vás,kde ten kulturák vlastně je?"-to už je pro mne představení.A najednou jako když utne,padnu k zemi jak maratónský běžec za cílovou páskou:tady je kuchyně,tady ložnice,kde je ustláno pro Filípka,tady je voňavá zahrádka a mořským vánkem prosolený mořský vzduch.Postupně se to natažené pérko ve mně uvolňuje,vnitřní kvapík ustává,začnu vnímat klid,začnu si i něco číst,na což doma nikdy nemám chvilku,a když ji mám,stejně nemůžu,protože moje rozfofrovaná hlava ne a ne zchladnout a oči nevidouce hledí půl hodiny na stejnou stránku.Začnu odpoledne chodit spát s Filípkem,což je to nejkrásnější,co může maminka prožívat. 
Občas,když si přivstanu,zajdu si na pláž podívat se na východ slunce.Je to fantastický a osvěžující prožitwk:časné ráno je pláž absolutně liduprázdná,mohu běhat bosky v nabíhajících vlnkách,cvičit nebo jen tak skotačit.Ohnivý kotouč se vysouvá z moře strašně rychle,ale neoslepuje,dá se do něj dívat upřeně,jako by byl zchlazen oceánskou vodou.Nohy v mokrém písku,hlava ve studeném slunci-je to nádhera sotva popsatelná.Znovu se mi vybaví domov:po čtyřech měsících nepřežitelné šňůry,kdy nemám jediný volný den,ztrácím pojem času.Zvedám jeden telefon za druhým a z každého zavolání pro mne vyplývají jen nové a nové povinnosti.Tady,na Hroším ostrůvě,nemusím nic,tady otevírám náruč a čekám,až do mne vstoupí příroda.Jsem jako druidové,co věří,že když obejmou strom tak do nich vstoupí energie bytosti,která v něm sídlí.Ta krása mě úplně povalí a jsem tak maximálně na psaní básniček a na čtení červené knihovny.Vím,že to zní hrozně nabubřele,ale v takovou chvíli mi přijde strašně líto,že ten kousek štěstí nemohu dopřát všem babičkám z českých paneláků,které celý den koukají z okna na projíždějící náklaďáky. 
Po čase se vpravuji do zpozdilého sebevzdělání,opakuji si anglická nepravidelná slovesa,denně cvičím.Říká se,že štěstí přeje připraveným,mne bohužel to štěstí zastihlo v některých oblastech zcela nepřipravenou.Platí to zejména o sportu.Nedá se nic dělat,v mé branži záleží nejen nahlase,ale také i na postavě,i to je materiál,který dnes nesu na trh.Musím ho tedy nabízet v nejlepší kvalitě.V Praze na cvičení čas nemám,a tak aspoň sem,na Hroší ostrov,s sebou vozím videokazetu s Olgou Šípkovou.Ona mi předvádí aerobik a nabádá:"Dělej jako já."I když v tom vypadám strašně srandovně,křepčím před obrazovkou v igelitových teplákách a je mi báječně!Najednou zjišťuji,že mě bolí svaly,o která¨ých jsem si myslela,že je vůbec nemám. 
Narodilajsem se totiž s vykloubenými kyčlemi a do dvou let jsem nemohla chodit.Nebyla jsem tudíž mimonko,které se dá přitisknout k matčině prsu a pomazlit se sním,které se dá překutálet na bříško a obdivovat,jak roztomile pase beránky-byla jsem fest přišroubovaná a přikšírovaná ke zvlášť upravenému prknu,kterým mé nožičky ybyl fixovány do správné polohy.Dnes už při luxaci kyčelních kloubů používají i jiné,šetrnější metody,já jsem to ještě odskákala na prkně.Maminka byla větší chudák než já-zatímco se sousedky mohly pochlubit svými děťátky,ona pro svého ubožáčka mussela dělat otvory v kočárku,protože se to prkno tam na šířku nevešlo.Jenže psychologové tvrdí,že takto postižené dítě,připravené o normální pohybový vývoj,jej prodělává v hlavě a střádá energii pro raketový start.V dalším běžném životě se takové dítě vyznačuje větší dravostí a volní koncentrací,a bude to asi i můj případ.Když mně sundali z mého dřevěného kříže,zamyslela jsem se a udělala první nejistý krůček.Za týden jsem chodila za dva týdny běhala.Ovšem od tělesné výchovy jsem byla ve škole osvobozena,k mé celoživotní škodě,protože jen rychlý pohyb,nejlépe běhání,mi pomáhá se dostat ze sebe přebytek energie,která by mě jinak roztrhla zevnitř.Ale to už jsem zase ve svém útlém dětství. 
Každé léto jsem trávila v lázních,později v pionýrském táboře.Poukaz na lázně jsem dostala,jelikož u lékařů jsem platila za podvýživenou.Nebyla to vina poměěrů,byla jsem jak pytel blech,věčně v těkavém pohybu,hubená jak liünt-asi jsem veškerý tuk vyběhala.Všichni mě měli za nedochůdče a rodiče do mně cpali pokrmy horem dolem. 

11.kapitola-DĚLEJ JAKO JÁ(místo závěru) 

Všechno, co má začátek má také konec. Skončil náš letošní pobyt na Floridě, končí i toto mé vzpomínání. Avšak pokud pokračuje život, každý konec je tak trochu začátkem. Proto má závěrečná kapitola stejný název jako úvodní - mohla by klidně být úvodem k tomu úseku života, který teprve leží přede mnou. Třeba se jím jednou stane. Winston Churchill řekl po invazi: ,,Toto ještě není konec. Není to ani začátek konce. Ale je to, zaplaťpánbůh, aspoň konec začátku.´´ Pozdě jsem začala a dlouho jsem začínala, ale mám pocit, že jsem přece jenom dospěla k bodu, který je koncem začátku. Cítím se být zralá. 
Z lavičky nad rybníčkem obhlížím panorama Jizerských hor. Vdechuji podzimní mlhu, která, jak se zvedá, zanáší až k našemu sedlu vůni čerstvě pokosených údolních luk, jablečnou a hruškovou vůni vesnických zahrádek. Z železniční trati, která na dně rokliny opakuje klikatou křivku jizerského koryta, sem tlumeně doléhá rytmický tlukot lokálky a skřípění drezín. Melancholické kráse podzimní krajiny Českého ráje se těžko odolává. Dobře chápu petra, který v době emigrace uprostřed grapefruitového parného léta pravidelně míval švestkové sny. Tady na chalupě, zatímco zavařuji letošní úrodu ovoce a marinuji houby, mám čas si trochu srovnat myšlenky a plány. Vedle podzimního turné, které zamýšlíme s Karlem Gottem, vedle četných nahrávek a televizních natáčení čeká na mne obvyklý kolotoč dobročinných akcí. 
Slovo dobročinnost zní v dnešní době tochu nabubřele a sebechvalně. Pro mne aktivita spojená s pomocí potřebným má bytostný význam. Nic jsem nikdy nedědila, co mám, jsem vydělala poctivou dřinou, ale každou vteřinou si uvědomuji, že vděčím za slušné příjmy zvláštní přízni osudu, milosti nebes, o níž nevím, čím je zasloužená. Vím, že jsou tisíce osudů, na kterých tato milost nespočinula. Rozdávám ráda a bez zadních, vypočítavých myšlenek. A právě proto nesnáším psychické vydírání, kdy si ořezaný santusák drze činí nárok na obsah vaší peněženky a ještě u toho naznačuje, že vám vlastně prokazuje milost tím, že ulehčuje vašemu černému svědomí. 
Někdy to ústí do komiky. Dostávám spoustu dopisů s prosbou o finanční přispění. Tuhle jsem poslala jedné paní 20 tisíc, dojata jejím srdcervoucím příběhem. Obratem došla odpověď v tom smyslu, že jsem celkem fajn, ale zaslaná částka je žalostně malá, na slušné živobytí nestačí, a tak, chci-li nadále drobit ptáčkům, musím to dělat aspoň pravidelně - jednou měsíčně. Jsem přece zbohatlice, no ne? Tohle slůvko mi pění krev stejně jako pokrytecké tváře těch, kdo se jím rádi ohánějí. U mne je zbohatlíkem spíše ten, kdo k penězům přišel nekalou machinací, nežli ten, kdo si peníze vyzpíval nebo jinak vydřel. 
Nepočítám s tím, že budu pochopena všemi. Dobře vím, kolik mezi námi chodí zlých, zapšklých bytostí, z nějakých důvodů zanevřelých na celý svět. Nelíbí se jim, že pomáhám výběrově, mají za to, že tím ubližuji těm, komu se pomoci nedostává. Píšou mi neuvěřitelně uštěpačné, hulvátské, misantropické, anonymní dopisy. Nejsem s to vypomoci každému, kdo je v nouzi. Abych si alibisticky nekupovala za peníze odpustek, potřebuji vědět něco konkrétního o člověku, který ode mne očekává pomoc. Mou nejcennější odměnou pak je takový dopis od Nikolky Drgové, na jejíž uzdravení jsem pořádala sbírku. Slovy, která jí zřejmě napověděla maminka, děkuje mi Nikolka za svůj zachráněný život a já vím, že s touto rodinou mě bude vždy pojit silné citové pouto. Co si však mám pomyslet o tom, kdo je schopen zpochybnit záchranu konkrétního dítěte jen proto, že nevíme, co z něj vyroste? Kolik nebetyčného cynismu je třeba k tomu, aby takový nomenklaturní novinář napsal, že celá akce je pofiderní proto, že z Nikolky může klidně vyrůst prostitutka, která pak bude chtít za své služby nekřesťanské peníze, a on, pan nomenklaturní novinář, rozhodně nebude ochoten ji ty peníze platit? Kolik neomalenosti je třeba k tomu, aby takový článek s názvem Milionová prostitutka byl otištěn v časopise, jak se to skutečně stalo v Mladém světě? 
Mnozí chytráci mi vyčítají, že veřejné akce organzuji, abych se zviditelnila, zatímco pravá pomoc je prý nepompézní, s vyloučením veřejnosti. Očividně nechápou rozdíl mezi veřejnou sbírkou a osobním darem. Obdarovávám potřebné nepřetržitě a nikdy to nevytrubuji do světa. Ale chci-li, aby mého příkladu následovali jiní, nevystačím-li na něco sama, musím uspořádat celonárodní sbírku, a to nejde jinak než veřejným apelem a veřejným předvedením. 
Nestojím o obdiv. Jen tak pro pořádek zde uvedu pár akcí obou druhů z letošního roku. TV Nova organizovala Koncert pro mentálně postižené děti, u kterého jsem nemohla chybět. V našem divadle Ta Fantastika jsem uskutečnila sérii koncertů, jejíž výtěžek putoval na konto pomoci zaplavené Moravě. Další peníze prostřednictvím nadace Naděje byly poskytnuty Dětskému domovu pro tělesně a mentálně postižené děti v Otrokovicích. Organizovala jsem koncert pro Nikolku a sama věnovala několi set tisíc na její náročnou operaci. Společně se svou agenturou jsem uskutečnila koncert v chrámu svatého Mikuláše, jehož celý výtěžek byl věnován 4. interní klinice Všeobecné fakultní nemocnice a 1. lékařské fakultě Univerzity Karlovy. Podílela jsem se na úhradě výloh na dopravu tělesně posrižených plavců na mistrovství Evropy ve Španělsku. Soustavně zvu zdarma tělesně postižené spoluobčany na všechny mé recitály - každý, kdo k nám do divadla třeba i jen náhodou zabloudil, se o tom mohl na vlastní oči přesvědčit. 
Jsem impulsivní žena a nejednou se stalo, že v náhlém duševním pohnutí nebo návalu soucitu jsem sundala ze zápěstí náramek nebo z prostředníčku prsten a navlíkla ho na prst neznámé uklízečce nebo toaletářce, ať ztratí řeč. Nejednou však člověka přivede do rozpaků žádost o radu, nikoli o peníze. V Domově pro zneužité a týrané děti ke mně včera přistoupila po společné besedě dívenka s dotezem za všechny drobné: ,,Já chci být taky slavná zpěvačka. Udělám pro to všechno, jenže já nevím co. Řekněte mi, paní Bílá, co mám dělat?´´ 
Vlasy černé jak havraní křídlo, čistá pleť, pravidelné rysy obličeje, krásné mandlové oči, plná ústa. Já v jejím věku tak pěkná nebyla. Připadala jsem si jako ošklivé kačátko. Když jsem se později ptala táty, proč si nedal záležet na tom, abych byla aspoň tak pohledná jako brácha, mrzutě zabručel: ,,Už mě to nebavilo.´´ 
Co jí mám říct? A co z toho, co jí řeknu, skutečně pochopí? A čemu z toho, co pochopí, uvěří? Mám ji snad říct: ,,Dělěj jako já?´´ To se raději kousnu do jazyka. A jak je to vlastně se mnou? Mám, co jsem chtěla? 
Dá se říct, že se mé dětské sny naplnily vrchovatě. Rodičům jsem koupila k autu také dům, ani já nebydlím pod mostem. Mohu žít střídavě v Jevanech, Českém ráji, na Floridě, syn má americké občanství, o kterém zatím ani neví. Ke spolupráci mě lákají největší talenti této země, lidé mě zastavují na ulici a někdy se i rozbrečí samou radostí, že mě vidí. Odlesk světské slávy je s to dočista pobláznit nepevnou duši. Několik týdnů jsem nemohla od sebe odehnat šílenou dívku, která si usmyslela, že jejím pozemským posláním je sloužit mi otrocky za právo dýchat stejný vzduch. Spala u mého prahu, pokoušela se mi líbat nohy. Rubem takového bezdůvodného zbožňování je stejně bezdůvodná, ničím nevyprovokovaná zášť. Anonymní dopisy, anonymní telefonáty s hrozbami pomstít se na Filípkovi - pomstít se za co? Auta parkující před barákem, lidé postávající celou noc před branou, aby mi ráno mohli pohrozit pekelným trestem - za co? Ptám se, co jsem spáchala. Slyším v odpověď jenom: ,,Však ty dobře víš, za co!´´ A jako důsledek nutnost stále měnit adresy, telefonní čísla, mít za zády dvoumetrovou ochranku. Kdysi jsem ráda jezdila metrem. Po čase to začalo být obtížné. Bylo z toho děsné dobrodružství, nedalo se předem odhadnout, jestli se babička, co stojí vedle, skácí štěstím do mdlob, nebo mě nakopne do holeně s vítězoslavným zasyčením: ,,To máš za to!´´ I přes to, že má pravdu Josef Jíra - všichni mi tleskat nemusejí - padá z toho na mne smutek. 
Když to vyprávím staré kamarádce z Otvovic, se kterou jsme spolu seděly v lavici od první do deváté třídy a pak v učňáku, nerozumí mi: ,,Ty, bláho, seš ty možná? Jak já ti závidím!´´ Chápu, jak to asi myslí: v dětství jsme byly nerozlučná dvojka, žily jsme stejný život, měly společné plány, chodily stejně oblečeny, šetřily jsme každý den dvě koruny na plavky - jak je možné, říká si asi, že já jsme pořád tam, kde jsme byla, kdežto ona... A vůbec netuší, že já zase závidím jí - ten klid, toho mužského, kterého pořád má od svých 16 lezt, takže ji ochránil před špínou, kterou přináší život, jaký jsem žila já, puštěná ve svých 17 mezi velkoměstské vlky. Že jí závidím tu pravidelnost, možná i čistotu, možná i to, že má šanci víc se věnovat svým dětem, možná i to, že je anonymní, a když bude chtít začít znova, tak stačí jenom změnit vesnici. To já bych se musela odstěhovat do jiné země. 
Byly doby, kdy jsem se chovala hrozně pošetile: oblíkala se výstředně, mluvila vulgárně, zapalovala si jednu cigaretu od druhé, házela do sebe panáky, milovala se s tím, kdo zrovna byl po ruce. Po ničem z té doby se mi nestýská, jen po té anonymní volnosti. Život se dal žít beztrestně, maximálně jsem mohla udělat ostudu sobě. Teď, když něco provedu, udělám ostudu svému muži, rodině, lidem, kteří mi věří. Jsem věčně pod tlakem odpovědnosti vůči všem, jakoby zbavena práva samostatně rozhodovat o sobě. Existuji podmíněně, vždy s ohledem na někoho nebo něco. Nemohu jen tak jít do kina, zastavit se s někým na kus řeči uprostřed rušné ulice, nemohu jít s kamarádem na kafe, jinak jsme okamžitě v řečech a na titulních stránkách, což je nefér vůči rodině. Takže zbývá jediná možnost - zavřít se doma a vegetovat mezi čtyřmi zdmi. Někdy si říkám: jsou to konce, ke kterým vede zpívání? Samotu v útulné knihovně může potřebovat profesor, ale co s tím já? Já přece ten život nemůžu jenom přečíst, já ho chci žít. 
Nespokojenost je můj hnací motor, který mě žene vpřed. Ale nové a nové úspěchy paradoxně nerozšiřují, nýbrž naopak zužují prostor mé volnosti. Každá další cena mi nakládá na záda novou cihlu odpovědnosti, tlačí mě k zemi. Každá další cena mě posouvá o krůček dál do území, kam mě nemohou následovat mnozí z těch, koho bych ráda viděla kolem sebe. Příliš mnohé z těch milých tváří zůstávají v mé minulosti a nikdy se nedostanou do přítomnosti. Ztrácím po cestě přátele, protože oni mají pocit, že se do mé nové společnosti nehodí. Někdy mám pochybnosti o sobě, zdali já se hodím do mé nové společnosti. Zpátky však stejně nemůžu, protože ani do té staré hospody už nepatřím, parta opovrhuje těmi, kdo byli v televizi. Ale v hospodě je aspoň legrace, kdežto v tom prostředí, kam směřuji, se lidé moc nesmějí, a když, tak neupřímně. Přítelkyně, které mě tam vítají, umějí být zatraceně jedovaté a žahnou, když to nejmíň čekáš: ,,To je dobrý, člověče, že už nepiješ, pamatuješ si tenkrát, jak jsi sebou sekla, jak jsi vůbac nemohla vstát.´´ A s přehnaně ustaraným výrazem, aby to slyšel celý stůl: ,,Není ti něco, že máš tak popelavou pleť?´´ 
S každým dalším přítelem mizí kus mé minulosti. Nedávmo jsem poslala pozvánku do našeho divadla klukovi, se kterým jsem se kamarádila od svých dvaceti let. Franta nás tehdy vozil po štacích svou avií. Byl to strašně hodný chlapec, takový medvídek, měl malá očička, křivý zuby, já jsem si z něho vždy dělala šprťouchlata, ale on se nezlobil. Čišela z něj vrozená dobrota, pohoda, klid. Byl to člověk, kterého jsem měla doopravdy ráda. Taky moji rodiče ho milovali, protože patřil k nám, byl nefalšovaný vesnický kluk. Pak se naše cestičky rozběhly, neviděla jsem ho asi čtyři roky, ale v duchu jsem ho nadále pokládala za největšího přítele. Měla jsem vlastní starosti, do mého života vstoupil Petr, narodil se nám Filípek, ale Franta zůstával v mé paměti pořád stejný. A najednou dostávám od něj dopis jako odpověď na mé pozvání. Čtu si ho a je mi do breku. Ztuhnou mi nohy a ruce a nevím, čím jsem si to zasloužila. Píše, že moje sláva ho nezajímá, že jsem byla fajn holka, právě dokud jsem nic neznamenala. Ale teď si o sobě moc myslím. Asi si myslím, že se posadí na zadek, když ho pozvu, ale on že ne, je mu to ukradené, on o takovou společnost nestojí. Víc než odmítnutí mě zraňoval ten zlý, útočný tón dopisu. Najednou mi bylo jasné, že jsem navždy ztratiladalšího kamaráda z minulosti, že vlastně nepatřím ani tam, ani sem, do světa totální odpovědnosti, kde se bojím udělat falešný krok. Bojím se, že se hlasitě zasměji tam, kde se to nehodí. Bojím se dát si skleničku, že ztratím sebekontrolu. A zároveň vím, že pro mne není úniku. Že už nedovedu žít jen soukromý život, nemohu se zahrabat jako krtek někde na Šumavě, vyhodit na smetiště televizor a rádio, odříct noviny, chovat ovečky a večer recitovat nahlas básničky. Závidím těm, kdo to dokáží, ale není to nic pro mne. 
Vybrala jsem si jiný osud a musím se podřídit jeho pravidlům. A mám-li být zcela upřímná, není to nejhorší ze všech možných osudů. Nutí mě denně sahat až na dno mých možností. Nemohu nikoho s čistým svědomím přemlouvat, aby následoval můj příklad. A nikoho nemohu od toho zrazovat. 
Nic z toho jsem samozřejmě nahlas nepronesla. Holčičku, která se mě ptala na radu, jsem jenom tiše pohladila: ,,Máš nádherné vlasy. Jakpak se jmenuješ?´´ ,,Hanka.´´ ,,Hezké jméno. Moc hezké.´´